7. ОСОБЛИВОСТІ ОРГАНІЗАЦІЇ ОБЛІКУ АКТИВІВ, КАПІТАЛУ ТА ЗОБОВ’ЯЗАНЬ

7.1.Мета та завдання організації обліку активів підприємства

Всі активи поділяються на оборотні та необоротні.
Організація обліку оборотних активів включає вивчення організації обліку запасів, коштів, розрахунків і фінансових інвестицій. Вивчаючи дану тему слід звернути особливу увагу на передумови правильної організації їх обліку, які залежать від виду активів. Так, якщо необхідними передумовами правильної організації обліку запасів є раціональна організація складського господарства, розробка номенклатури запасів та їх класифікація, то для обліку коштів повинні бути інші передумови. Зокрема, чи заробітна плата видається через касу чи перераховується на картки через банк, чи готівка здається касиром самостійно у банк чи через інкасатора. Від цих передумов залежать мета, завдання та постановка обліку.
Мета організації обліку активів – створити належні умови у бухгалтерії для своєчасного та повного відображення у обліку операцій, пов'язаних з надходженням, використанням та зберіганням оборотних активів (запасів та коштів).
Завдання організації обліку активів:
•	організація чіткого документування операцій з активами;
•	організація своєчасної та повної реєстрації даних первинного обліку з активами в регістрах аналітичного обліку;
•	організація відображення надходження, внутрішнього переміщення і вибуття активів;
•	організація контролю за наявністю активів за місцями їх зберігання;
•	організація своєчасного проведення контролю за активами підприємства шляхом проведення їх інвентаризацій;
•	організація правдивого відображення інформації щодо активів у балансі та звітності.
Послідовність облікових процедур з організації облікуактивів. Це - первинний, поточний і підсумковий облік З нього видно, що 
на першому етапі, етапі первинного обліку, потрібно організувати своєчасне та правильне документування операцій з активами відповідними документами. Так, для обліку касових операцій найбільш поширеними є: касові ордери (прибутковий і видатковий); платіжні відомості, які зі штампом видаткового касового ордеру являють видатковий касовий ордер тощо. Факти надходження і вибуття готівки на підприємстві до того, як їх відображати у касовій книзі, потрібно зареєструвати у "Журналі реєстрації прибуткових та видаткових касових документів" КО-3. Касова книга є водночас зве- деним документом і обліковим регістром, у якому за один день узагальнюється інформація про рух і залишки готівки на підприємстві.
На другому етапі, етапі поточного обліку, на первинних документах, що прикладені до звіту касира проставляють кореспондуючі рахунки у відповідності з господарськими операціями, оформленими цими документами, після чого їх розносять у аналітичні та синтетичні облікові регістри. 
На третьому етапі підсумкового обліку, бухгалтер підбиває підсумки у журналах та відомостях, переносить їх у Головну книгу, на основі якої складається оборотна відомість та бухгалтерський баланс. Облікові номенклатури узагальнюючого (підсумкового) обліку — це показники, що характеризують стан і зміни стану активів на рахунках у банку. Формування показників залежить від потреб підприємства, характеру його діяльності, форм звітності, управлінських потреб тощо. До складу номенклатур узагальнюючого обліку, окрім фактичних даних, включають бізнес-планові, нормативні відомості і т. ін. Основними носіями узагальнюючого(підсумкового) обліку є баланс періоду. Він має загальноприйняту форму, яка визначається складом аналітичних і синтетичних рахунків
1.1 Оборотні активи
ЗАПАСИ
Для організації обліку перш за все необхідно визначити, що відноситься до запасів. Це пов'язано з тим, що на одному і тому ж підприємстві вони можуть мати різне призначення залежно від функції, яку вони виконують. Так, якщо для одного підприємства машини та обладнання є необоротними активами (основними засобами), то для іншого, що їх виготовляє, вони є готовою продукцією, а для підприємств, що здійснює їх перепродаж, вони є товаром. Всі запаси, незалежно від їх призначення, у балансі відображаються у активі балансу як оборотні активи - запаси
З метою відмежування одних оборотних активів (запасів) від інших їх класифікують за різними ознаками для цілей управління і обліку. За П(С)БО 9 "Запаси" їх класифікують для цілей організації обліку табл. 7.1:
Таблиця 7.1 – Класифікація запасів за П(С)БО 9 "Запаси"
	Ознаки групування	Вид запасів	
11	Призначені для реалізації в умовах звичайної діяльності	Готова продукція, товари	
2 2	Знаходяться в процесі виробництва з метою виробництва готової продукції	Незавершене виробництво, напівфабрикати, брак у виробництві	
3 3	Призначені для споживання при виробництві продукції, виконанні робіт, наданні послуг, а також управління підприємством	Виробничі запаси, малоцінні та швидкозношувані предмети	

Наступним етапом є організація їх оцінки, яка є важливою передумовою організації обліку цієї ділянки, адже вона впливає на точність фінансових результатів підприємства. Придбані (отримані) підприємством запаси зараховують за первісною вартістю, яка потім може змінюватись, тому в процесі зберігання запаси оцінюються за балансовою вартістю.
Відповідно до П(С)БО 9 балансова вартість — це найменша з двох оцінок: первісна або чиста вартість реалізації, яка визначається розрахунковим шляхом за кожним об'єктом аналітичного обліку. Чиста вартість реалізації визначається за кожною одиницею запасів шляхом вирахування з очікуваної ціни продажу суми очікуваних витрат на їх реалізацію. Сума, на яку первісна вартість перевищує чисту вартість реалізації, списується на витрати звітного періоду. В результаті переоцінки може бути проведена дооцінка (збільшення вартості) або уцінка (зменшення вартості) товарно-виробничих запасів.
ГОТІВКА
Організовуючи облік готівки, слід пам'ятати, що готівка може зберігатись у касі на кінець робочого дня тільки в межах ліміту — граничної суми грошових коштів, встановленої установою банку. Решта готівки понад суми встановлених лімітів підприємства повинна здаватись для зарахування на поточний рахунок у порядку та в строки, встановлені і узгоджені з установою банку, в якому відкритий поточний рахунок. Операції з приймання та видачі готівки в касі здійснює касир — це матеріально відповідальна особа, яка завідує касою, проводить видачу і приймання грошей та цінних паперів на підприємстві. З нею підприємство заключає договор про повну матеріальну відповідальність.
У контексті організації роботи касира і забезпечення своєчасності виконання ним своїх обов'язків на підприємстві повинен складатися графік роботи касира, який затверджується керівником
Організація роботи з касою у випадку зміни касира або раптової відсутності його на роботі (з причини хвороби тощо) проводиться шляхом приймання-передачі справ (перерахунок цінностей), що здійснюється в присутності керівника і головного бухгалтера або комісії, призначеної керівником підприємства, про що складається відповідний акт
ДЕБІТОРСЬКА ЗАБОРГОВАННІСТЬ
Дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність одержання підприємством майбутніх економічних вигод, та її сума може бути достовірно визначена. Поточна дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуги визнається активом одночасно з визнанням доходу від реалізації товарів, виконання робіт, надання послуг і оцінюється за первісною вартістю. У разі відстрочення платежу з утворенням від цього різниці між справедливою вартістю ДЗ та номінальною сумою ГК, що підлягають отриманню за товари, така різниця визнається дебіторською заборгованістю за нарахованими доходами (процентами) в період її нарахування.
Дебіторська заборгованість як складова елементу фінансової звітності має визнаватись і відображатись у звітності в грошовій сумі, яка визначається з урахуванням оцінки дебіторської заборгованості в поточному обліку, котра залежить від її виду.
Відповідно до П(С)БО 10 дебіторська заборгованість поділяється на довгострокову та поточну. Довгострокова - це сума дебіторської заборгованості фізичних та юридичних осіб, яка не виникає в ході нормального операційного циклу та буде погашена після дванадцяти місяців з дати балансу.
 Поточна - це сума дебіторської заборгованості, яка виникає в ході нормального операційного циклу або буде погашена протягом дванадцяти місяців з дати балансу. 
Особливостями організації обліку дебіторської заборгованості є те, що при її віднесенні до поточної або довгострокової до уваги береться не загальний очікуваний строк оплати згідно з договором, а очікуваний строк до погашення, який залишився з дати балансу. Для цілей організації обліку та управління дебіторська заборгованість класифікується за ознаками: 
Таблиця 7.2 – Класифікація ДЗ
Ознака	Характеристика ознаки	
1. За термінами погашення	1.	Довгострокова
2.	Короткострокова або поточна	
2. За характером виникнення	1.	Заборгованість, що виникла в ході нормального операційного циклу
2.	Заборгованість, що не виникає в ході нормального операційного циклу
3.	Заборгованість, пов'язана з порушенням фінансової дисципліни	
3. За економічним змістом	1.	Товарна заборгованість (за продукцію, товари, послуги, за роботи)
2.	Нетоварна заборгованість (з оплати праці, за податками і зборами, за фінансовими операціями тощо)	
4. За забезпеченістю	1.	Незабезпечена
2.	Забезпечена (вексель, застава, договір страхування, гарантія)	
5. За дотриманням умов договору	1.	Заборгованість, термін оплати якої не наступив
2.	Відстрочена заборгованість
3.	Заборгованість із продовженим терміном погашення
4.	Прострочена заборгованість (з терміном погашення, що минув)	
6. За імовірністю погашення	1.	Нормальна заборгованість
2.	Сумнівна заборгованість
3.	Безнадійна заборгованість	

Організація визначення величини резерву сумнівних боргів полягає у тому, що вона обчислюється виходячи з платоспроможності окре¬мих дебіторів або на підставі класифікації дебіторської заборгованос¬ті за періодами її виникнення. Створення резерву дебіторської забор¬гованості передбачається тільки для дебіторської заборгованості за продукцію, товари, роботи, послуги і не стосується інших видів дебі¬торської заборгованості, в тім числі виданих авансів.
У наказі про облікову політику передбачається застосування одно¬го з методів нарахування резерву та вказується порядок списання за-боргованості з балансу (за наказом керівника). Розраховувати резерв сумнівних боргів доцільно перед складанням звітності, а використо¬вуватися він буде протягом звітного року при потребі або перед скла¬данням звітності. Необхідно врахувати при створенні резерву: 1) резерв необхідно створювати з ураху¬ванням коефіцієнта, розрахованого для кожного конкретного дебіто¬ра; 2) резерв необхідно створювати на всю суму сумнівної і безнадій¬ної заборгованості за конкретним дебітором. Після створення резерву сумнівних боргів події можуть розвиватися за двома напрямами: 1) дебіторська заборгованість повертається, тоді сума резерву сумнівних боргів відновлюється; 2) сумнівна дебіторська заборгованість визнається безнадійною. У цьому разі така заборгованість перестає бути активом підприємства і підлягає списанню з балансу.
1.2 Необоротні активи
Для правильної організації бухгалтерського обліку основних засобів та інших матеріальних необоротних активів, нарахування бухгалтерської та податкової амортизації, для складання статистичної звітності про їх склад та рух, а також для аналізу їх використання всі вони об'єднуються в однорідні групи. Таке групування називається класифікацією.
Ведення бухгалтерського обліку забезпечується Положенням про облікову політику, яке в обов'язковому порядку в розділі, який визначає методику бухгалтерського обліку підприємства, повинно передбачати положення щодо обліку необоротних активів 
Положенням про облікову політику повинні врегульовуватися питання, які або не закріплено на законодавчому рівні, або щодо яких існують альтернативні варіанти.
Операції з руху інших необоротних матеріальних активів оформлюються типовими первинними документами, затвердженими для основних засобів При придбанні об'єкту основних засобів до комісії включаються також і представники підприємства-постачальника.
Акт приймання-передачі повинен підписуватися усіма особами, які брали участь у його прийманні, а також матеріально відповідальними особами, які здають і приймають основний засіб. Особа, яка не погоджується зі змістом акту, зобов'язана підписати його з обґрунтуванням незгоди та висловити свою думку.
Всі первинні документи, складаються і підписуються членами комісії, призначеної розпорядженням (наказом) керівника підприємства. До складу такої комісії повинно входити не менше трьох осіб:
■ усі перші особи підприємства: керівник, головний бухгалтер, головний інженер, головний механік, головний технолог, головний енергетик;
■ посадові особи тих структурних підрозділів, в яких знаходиться (або куди передається) об'єкт основних засобів: керівник (заступник, начальник зміни, ділянки тощо), механік, технолог, бухгалтер. Якщо підприємство мале та перерахованих посадових осіб у штаті не передбачено, то до комісії включаються  особи, які фактично виконують їх функції.
Особливою ознакою нематеріальних активів є відсутність матеріальної форми, тому важливе значення мають документи, які ідентифікують нематеріальні активи, тобто підтверджують їх існування. Наприклад, право користування землею відображається у бухгалтерському обліку на підставі оформленого відповідно до чинного законодавства документу, який підтверджує право підприємства на земельну ділянку. Право на винахід, корисні моделі, промислові зразки підтверджується відповідними патентами та ліцензіями. Підтвердженням права на товарний знак є свідоцтво. Інформація про надра корисних копалин подається у вигляді геологічних звітів, карт та інших матеріалів.
Одне із завдань бухгалтерського обліку, яке полягає у забезпеченні збереження майна власника, реалізується передусім через ефективну побудову аналітичного обліку із закріпленням окремих складових майна підприємства за матеріально відповідальними особами. Крім того, деталізована інформація для здійснення управління активами підприємства можлива лише за наявності аналітичного обліку складових майна.
Аналітичний облік основних засобів забезпечується у основних засобів у розрізі окремих об'єктів за допомогою інвентарних карток, які застосовуються для всіх основних засобів, а також для групового обліку однотипних об'єктів, які надійшли в експлуатацію в одному календарному місяці і які мають одне й те ж виробничо-господарське призначення, технічні характеристики й вартість.
Для організації бухгалтерського обліку та забезпечення контролю за збереженням основних засобів кожному об'єкту основних засобів (інвентарному об'єкту) незалежно від того, чи знаходиться він в експлуатації, в запасі або на консервації, при прийнятті їх до бухгалтерського обліку повинен присвоюватися відповідний інвентарний номер, який позначається на ньому шляхом прикріплення металевого жетону, нанесення фарбою, насічки або таврування.
Інвентарний номер об'єкта основних засобів зберігається за ним на весь період його знаходження на даному підприємстві та вказується в усіх первинних документах і облікових регістрах.
У випадку, якщо інвентарний об'єкт має декілька частин, які мають різний термін корисного використання і обліковуються як самостійні інвентарні об'єкти, кожній частині привласнюється окремий інвентарний номер. Якщо для об'єкта, складеного з декількох частин, встановлено загальний термін корисного використання, даний об'єкт обліковується за одним інвентарним номером.
Інвентарні номери списаних об'єктів основних засобів не присвоюються новим об'єктам протягом п'яти років після списання.
Оптимальною величиною інвентарного номеру може бути десять знаків (розрядів), кожен з яких містить певну інформацію. Наприклад, легковий автомобіль ВАЗ-2107 може мати наступний інвентарний номер -1050100001. Це означає:
■ 10-номер рахунку бухгалтерського обліку основних засобів (облікова група активів)
■ 5-номер субрахунку бухгалтерського обліку основних засобів (облікова група ОЗ)
■ 01-номер підгрупи  (класу) основних засобів
■ 00001-порядковий  номер об'єкта основних засобів відповідного класу
Об'єкти, прийняті в операційну оренду як необоротні активи, обліковуються в орендаря за інвентарними номерами орендодавця відповідно до інвентарної картки, яка повинна додаватися орендодавцем до акту приймання-передачі об'єктів, які орендуються.
Аналітичний облік фінансових інвестицій
Аналітичний облік фінансових інвестицій ведеться за їх видами та об'єктами інвестування. Побудова аналітичного обліку повинна забезпечити можливість отримання інформації про фінансові інвестиції в об'єкти як на території України, так і за кордоном Організація аналітичного обліку операцій з цінними паперами за вказаними розрізами забезпечить необхідною інформації про фінансові інвестиції відповідних користувачів для прийняття ефективних управлінських рішень.
Аналітичний облік необоротних активів у позабалансовому обліку
Організація аналітичного обліку має важливе значення також для здійснення контролю за об'єктами, які відображаються на позабалансових рахунках.
Позабалансові рахунки призначені для обліку наявності та руху засобів та їх джерел, які не належать даному підприємству (не впливають на його майновий стан), однак знаходяться певний час у його розпорядженні або користуванні, а тому вимагають відповідного контролю. Характерним для цих рахунків є те, що вони не кореспондують з балансовими рахунками.
Організовуючи позабалансовий облік, необхідно забезпечити:
■ своєчасне документування операцій з руху відповідних активів;
■ контроль за відображенням об'єктів позабалансового обліку в облікових регістрах;
■ надання повної і достовірної інформації щодо об'єктів позабалансового обліку для прийняття оптимальних управлінських рішень.
Необоротні активи, які не належать підприємству, проте тимчасово знаходяться на його зберіганні також вимагають документального засвідчення. Для документування операцій на позабалансових рахунках з необоротними активами передбачено первинні документи, наведені в таблиці 7.3.
Таблиця 7.3 – Документи, якими оформлюються необоротні активи в позабалансовому обліку
Рахунки	Назва документу	Призначення документу	
01 "Орендовані необоротні активи"	Копія інвентарної картки об'єкту	Повинні додаватися орендодавцем до акту приймання-передачі об'єктів, що орендуються. Зазначені документи зберігаються в бухгалтерії орендаря окремо. Об'єкти, прийняті в операційну оренду як необоротні активи, обліковуються в орендаря за інвентарними номерами орендодавця	
	Витяг з інвентарної книги		
09 "Амортизаційні відрахування"	Розрахунок (довідка) бухгалтерії	Для оформлення запису суми амортизації на позабалансовому рахунку	

Організація аналітичного обліку необоротних матеріальних активів на підприємстві ведеться в наступних розрізах (табл. 7.4).
Таблиця 7.4 – Організація аналітичного обліку на позабалансових рахунках
	Аналітичний облік	
01 "Орендовані НА"	За видами активів, а також у розрізі окремих орендодавців	
021 "Устаткування, прийняте для монтажу"	За замовниками, окремими об'єктами й агрегатами та місцями їх розташування, місцями знаходження та власниками	
09 "Амортизаційні відрахування"	За напрямами використання амортизаційних відрахувань: будівництво об'єктів, придбання (виготовлення) ОЗ.	

7.2.Поняття власного капіталу у контексті організації обліку

Мета організації обліку капіталів - створити належні умови для відображення у обліку операцій, пов'язаних з формуванням та використанням капіталу.
Завдання організації обліку капіталів:
•	організація документування операцій, пов'язаних з формуванням та використанням власного капіталу;
•	розробка та впровадження графіку організації документування та документообігу власного капіталу;
•	організація відображення операцій з документів у регістрах аналітичного обліку капіталів у відповідних облікових регістрах;
•	організація відображення операцій, пов'язаних з капіталами, у регістрах синтетичного обліку (журналах) та головній книзі;
•	організація відображення у балансі і звітності операцій з власним капіталом.
Власний капітал як об'єкт обліку — це власні джерела підприємства, які без визначення строку повернення внесені засновниками — фізичними або юридичними особами чи залишені ними на підприємстві з уже оподаткованого прибутку. Одиницею обліку власного капіталу є сума грошей, внесена засновником за законодавчо визначеним компонентом. Відповідно до законодавчого визначення, власний капітал формується з таких компонентів:
♦	статутного (реєстрованого) капіталу;
♦	пайового капіталу,
♦	різних видів не реєстрованого капіталу;
♦	додаткового сплаченого капіталу;
♦	додаткового несплаченого капіталу;
♦	резервного (страхового) капіталу;
♦	нерозподіленого прибутку (непокритого збитку) минулих років;
♦	неоплаченого капіталу; вилученого капіталу.
Складові власного капіталу відбивають суму, яку власники передали в розпорядження підприємства як внески чи залишили у формі нерозподіленого прибутку, або суму, що підприємство одержало у своє розпорядження від інших підприємств без повернення.
Показник «власний капітал» — один з найістотніших і найважливіших для підприємства, оскільки відбиває такі характеристики:
—	забезпеченість коштами для функціонування підприємства;
—	кредитоспроможність підприємства і його платоспроможність.
У процесі організації обліку, передусім, потрібно врахувати, що при формуванні власності (капіталу) засновників підприємства розрізняють (за економіко-правовим характером) два поняття:      1вклади засновників;       2 додаткові внески засновників.
Вклади та додаткові внески виконують різні функції. Для того, щоб зрозуміти ці функції, слід спочатку з'ясувати складові елементи власного капіталу.
Власний капітал засновників (учасників) поділяється на дві частини:
1) реєстрований; 2) нереєстрований.
Перший — це статутний або пайовий капітал. Другий — додатковий, резервний, страховий капітал та нерозподілений прибуток (непокритий збиток).
Усі складові є власністю засновників (учасників). Але вклади виконують набагато більше функцій і мають значно глибший зміст, аніж просте внесення додаткових коштів (майна), зокрема й таких, що залишилися в складі власного капіталу як нерозподілений прибуток.
Вклад — це частка засновника (учасника) у статутному (пайовому) капіталі підприємства, яка виконує такі функції:
а)	інвестування діяльності підприємства (це першочергове джерело формування його майна);
б)	регулювання відносин власності (розподіл майна, виробленої продукції, одержаного прибутку тощо). Це особливо важливо в разі виходу учасника (засновника) з підприємства чи коли йдеться про правонаступництво тощо;
в)	управління підприємством (адже кількість голосів кожного учасника дорівнює його частці (вкладу) або пропорційна до неї).
Додатковий внесок — це частка засновника (учасника) в інших формах власного капіталу підприємства — резервному, страховому чи іншому вигляді — та нерозподіленому прибутку (непокритому збитку) минулих років. Це означає, що додаткові внески робляться або до резервного (страхового) капіталу, або до нерозподіленого прибутку (лишається неспожитою частка прибутку поточного року), тобто вклад (внесок) виконує лише першу функцію — інвестування. Додаткові грошові внески або майно засновників (учасників) можуть бути спрямовані на розвиток підприємства, закупівлю товарно-матеріальних цінностей, покриття збитків тощо.
При цьому важливо, що робиться — вклади до статутного (пайового) капіталу чи додаткові внески просто до власності (капіталу). Для побудови бухгалтерського обліку власності це має першорядне значення.
При організації обліку власного капіталу необхідно враховувати наступні фактори: форму власності; організаційно-правову форму господарювання; кількість засновників, а також інформацію про власний капітал, що наводиться в наказі про облікову політику. Кожна складова частина власного капіталу (виражена певним його видом) має свої особливості, від яких залежить організація обліку кожного виду. Розглянемо це детальніше.
Статутний капітал - це організаційно-правова форма капіталу, величина якого визначається в розмірах, визначених установчими документами господарюючого суб'єкта відповідно до чинного законодавства. Це сукупність в грошовому вираженні внесків (часток, акцій за номінально вартістю) засновників (учасників) в майно при створенні підприємства для забезпечення його статутної діяльності. Організація обліку статутного капіталу прямо залежить від порядку випуску акцій та їх розміщення, розподілу серед акціонерів або серед засновників товариства, обміну акцій однієї номінальної вартості на акції іншої номінальної вартості, привілейованих на прості і навпаки, облігацій на акції і навпаки. Ведення бухгалтерського обліку статутного капіталу починається з моменту реєстрації підприємства в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України і припиняється в день вибуття підприємства з Державного реєстру в результаті завершення діяльності, банкрутства, реорганізації тощо.
Оскільки первинними документами підтверджується доля учасників у організації підприємства, то є необхідність знати первинну документацію з надходження і руху капіталів. Так, внесення часток засновників оформляють засновницьким описом, який нотаріально завіряється для надання документів до органів реєстрації. У акціонер- них товариствах емітент видає акції покупцеві або замість них може бути виданий сертифікат на сумарну номінальну вартість акцій, які йому належать. 
Первинні документи реєструють у облікових регістрах. За журнально-ордерною формою це журнал, де ведуть синтетичний та аналітичний облік капіталу за кредитом рахунків класу 4 "Власний капітал". їх підсумки переносять у Головну книгу для складання оборотного балансу та звітності.
Інші капітали. Неоплачений капітал - сума статутного капіталу, яка на дату реєстрації підприємства заявлена, але фактично не внесена засновниками. Організація обліку неоплаченого капіталу здійснюється на підставі статуту, довідок бухгалтерії, касових ордерів, установчих договорів, накладних тощо. Аналітичний облік неоплаченого капіталу здійснюється за видами розміщених неоплачених акцій (для акціонерних товариств) та за кожним засновником (учасником) господарюючого суб'єкта.
Пайовий капітал - це сукупність коштів фізичних і юридичних осіб, добровільно розміщених у товаристві для здійснення його фінансово-господарської діяльності.
Додатковий капітал складається з емісійного доходу, дооцінки активів, безоплатного отримання необоротних активів. Його облік здійснюється на підставі актів приймання-передачі основних засобів, довідок бухгалтерії, виписок банку. Аналітичний облік ведуть за видами та за кожним засновником.
Окреме місце серед них займає резервний капітал. Це - сума резервів, створених за рахунок нерозподіленого прибутку підприємств. Його кошти використовуються для погашення непередбачених витрат у випадку недостачі прибутку, погашаються борги перед кредиторами при ліквідації товариства, виплачуються дивіденди за привілейованими акціями. Створюється резервний капітал в акціонерному товаристві у розмірі, встановленому установчими документами, але не менше 25 % статутного капіталу. Щорічні відрахування на поповнення резервного капіталу передбачаються установчими документами та здійснюються за рахунок чистого прибутку, але не можуть бути менше 5 % його загальної суми. Аналітичний облік резервного капіталу ведеться в окремих відомостях за його видами і напрямами використання. Облік резервного капіталу здійснюється на підставі довідок бухгалтерії, виписок банку, наказів, установчого договору, рішень зборів учасників тощо.
Вилучений капітал - це фактична собівартість акцій власної емісії, вилучених товариством у своїх акціонерів. Організація синтетичного обліку проводиться на рахунку 45 "Вилучений капітал", записи ведуть на підставі платіжних доручень, касових ордерів, виписок банку. Аналітичний - за видами акцій. 
Окреме місце у розділі "Власного капіталу" займають нерозподілені прибутки (непокриті збитки), які будуть розглянуті у наступних темах.

7.3. Організації обліку зобов'язань, їх визнання, класифікація та оцінка для цілей організації їх обліку

Мета організації обліку зобов'язань Створити належні умови для своєчасного нарахування обов'язкових заборгованостей та їх відшкодування, відображення у обліку операцій, пов'язаних з виникненням та погашенням зобов'язань
Завдання організації обліку зобов'язань
•	організація чіткого документування розрахунків за зобов'язаннями;
•	організація правильного, своєчасного нарахування податків і зборів;
•	організація своєчасної сплати податків і зборів у відповідні організації;
•	організація повної реєстрації даних первинного обліку про зобов'язання в регістрах аналітичного та синтетичного обліку;
•	організація звірки даних по зобов'язанням аналітичного та синтетичного обліку;
•	правдиве відображення інформації щодо зобов'язань у звітності та примітках до неї.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов’язання та її розкриття в бухгалтерському обліку визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 „Зобов’язання”. 
Зобов’язання – це заборгованість підприємства, яка виникла внаслідок минулих подій і погашення якої, як очікується, призведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють в собі економічні вигоди.
Зобов’язання визнається і відображається в бухобліку за умови, що:
його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення.
Якщо на дату балансу раніше визнане зобов'язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.
З метою бухгалтерського обліку зобов'язання поділяються на:
1довгострокові; 2поточні; 3забезпечення; 4 доходи майб. періодів
До довгострокових зобов'язань належать:
•	довгострокові кредити банків;
•	інші довгострокові фінансові зобов'язання;
•	відстрочені податкові зобов'язання; 
•	інші довгострокові зобов'язання.

Зобов'язання, на яке нараховуються відсотки та яке підлягає погашенню протягом дванадцяти  місяців з дати балансу, слід розглядати як довгострокове зобов'язання, якщо первісний термін  погашення був більше ніж дванадцять місяців та до затвердження фінансової звітності існує угода про переоформлення цього зобов'язання на довгострокове.
Довгострокові зобов'язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов'язання.
Теперішня вартість - дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде потрібна для  погашення зобов'язання в процесі звичайної діяльності підприємства.
Найпоширеніше зобов’язання виникають у кредитних відносинах.
Кредит - позичковий капітал банку у грошовій формі, що передається у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.
Є наступні види кредитів, що надаються підприємству:
- банківський (в грошовій формі);
- комерційний (в товарній формі);
- державний (в грошовій формі);
- лізинговий (в товарній формі).
Головними ланками кредитної системи є банки та кредитні установи, що мають ліцензію Національного банку України, які одночасно виступають у ролі покупця і продавця  існуючих   у суспільстві тимчасово вільних коштів.
Кредити, які надаються банками, поділяються:
 - за строками користування
     а) короткострокові - до 1 року,
     б) середньострокові - до 3 років,
     в) довгострокові  - понад  3  років.
 - за забезпеченням:
     а) забезпечені заставою (майном,  майновими правами,  цінними паперами);
     б) гарантовані (банками, фінансами чи майном третьої особи);
     в) з іншим забезпеченням (поручительство, свідоцтво страхової організації);
     г) незабезпечені (бланкові).
- за ступенем ризику:
     а) стандартні кредити;
     б) кредити з підвищеним ризиком;
- за методами надання:
     а) у разовому порядку;
     б) відповідно до відкритої кредитної лінії;
     в) гарантійні (із заздалегідь обумовленою датою надання,
     за потребою, із стягненням комісії за зобов'язання).
- за строками погашення:
     а) водночас;
     б) у розстрочку;
     в) достроково   (за вимогою кредитора, або за  заявою позичальника);
     г) з регресією платежів;
     д) після закінчення обумовленого періоду (місяця, кварталу).
Банківський кредит надається суб'єктам  кредитування усіх форм власності у тимчасове користування на умовах,  передбачених кредитним договором. Основними із них є забезпеченість, повернення, строковість, платність та цільова направленість.
Кредитні взаємовідносини  регламентуються на підставі кредитних договорів, що укладаються між кредитором і позичальником тільки в письмовій формі, які визначають взаємні зобов'язання та відповідальність сторін і не можуть змінюватися в односторонньому порядку без згоди обох сторін. (умови кредитного договору)
Найбільш поширеним видом забезпечення є застава. Предмет застави має бути застрахованим на користь банку, а договір застави – завірений нотаріусом. Кредитний ризик також може забезпечуватись страхуванням.
Забороняється надання кредитів на:
- покриття збитків господарської діяльності позичальника;
- формування та збільшення статутного фонду комерційних банків та інших господарських товариств.
Підприємство також може отримати державний кредит. Державний кредит – це економічні відносини, що виникають між підприємством та державою внаслідок придбання підприємством державних цінних паперів, отримання бюджетних та позабюджетних кредитів.
Основу організації обліку залученого (позиченого) капіталу на основі контракту формує класифікація (групування) за економі-ко-правовими, фінансовими та внутрішньогосподарськими ознаками. На рис.1 наведена економіко-правова та фінансова класифікація позиченого (залученого) капіталу на основі контракту як об'єкта організації.
Для забезпечення контролю за розрахунками за податками й платежами бухгалтер може відповідно до чинного законодавства розробляти додаткові документи, зокрема, перелік податків, зборів, внесків, обов'язкових платежів, які сплачуються підприємством. 
У складі зобов'язань відображаються також поточні розрахунки із учасниками (засновниками). Бухгалтер повинен в обов'язковому порядку уважно ознайомитися з тими положеннями статуту, які визначають порядок нарахування і виплати дивідендів або частки прибутку. Рішення про розподіл прибутку між засновниками повинно фіксуватися у протоколі зборів засновників. Нарахування дивідендів оформлюється у відомості обліку дивідендів.
Щодо відображення в обліку доходів майбутніх періодів (орендна та квартирна плата, плата за комунальні послуги та ін.), то надходження коштів підтверджується випискою банку, прибутковим касовим ордером. Віднесення доходів майбутніх періодів до доходу звітного періоду оформлюється довідкою бухгалтерії.
Здійсненню ефективного документування операцій з обліку нарахування і виплати заробітної плати пов'язане передусім з документацією з особового складу, тобто сукупністю документів, у яких фіксуються етапи трудової діяльності працівників 
Документи з особового складу є досить важливими та вимагають особливої ретельності і акуратності їх оформлення, ведення й зберігання протягом тривалого часу. Більшість з наведених документів мають затверджені типові форми.
Документація перших трьох груп ведеться працівниками відділу кадрів, а за відсутності такого структурного підрозділу - бухгалтером або іншою особою, вповноваженою керівником підприємства. Документи четвертої і п'ятої груп складаються обліковими працівниками.
Працюючи з документами з особового складу, необхідно враховувати, що особисті дані (відомості про обставини трудової діяльності та приватного життя) громадян відносяться до конфіденційної інформації.
Під час прийняття на роботу працівник зобов'язаний надати трудову книжку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства.
Трудова книжка заповнюється начальником відділу кадрів або іншою особою, вповноваженою керівником підприємства.
Особа, яка виписує трудові книжки, щомісячно подає до бухгалтерської служби підприємства звіт про наявність і використання бланків трудових книжок. Крім трудових книжок, відповідальна особа повинна заповнювати Книгу обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них і Книгу обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.
Якщо бланки трудових книжок зіпсовано з вини особи, яка відповідає за їх виписку (неправильне заповнення, недбале зберігання тощо), складається акт на їх списання. До документів, які підтверджують трудові відносини працівника з роботодавцем відноситься такий важливий документ як особова справа, в якій зберігаються:
=> опис документів;
=> особовий листок з обліку кадрів;
=> автобіографія;
=> копії документів про освіту;
=> заява про прийняття на роботу;
=> наказ про прийняття на роботу (копія);
=> копія трудового договору (контракту);
=> посадова інструкція.
Трудові відносини на підприємстві між власником (роботодавцем) і працівником регулюються, крім нормативних документів, за допомогою трудових договорів (контрактів) і угод.
Підставою для надання відпустки є заява працівника. На підставі затвердженого графіку відпусток та заяви працівника на підприємстві видається наказ про надання відпустки.
Наказ видається у двох примірниках. Один примірник залишається у відділі кадрів, другий передається до бухгалтерської служби підприємства та є підставою для нарахування і виплати відпускних.

ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ можуть створюватися для відшкодування наступних (майбутніх) витрат на: виплату відпусток працівникам; додаткове пенсійне забезпечення; виконання гарантійних зобов'язань; реструктуризацію; виконання зобов'язань щодо обтяжливих контрактів тощо.
Забезпечення створюється при виникненні внаслідок минулих подій зобов'язання, погашення якого ймовірно призведе до зменшення ресурсів, що втілюють в собі економічні вигоди, та його оцінка може бути розрахунково визначена. Забороняється  створювати забезпечення  для  покриття  майбутніх  збитків від діяльності підприємства.
Забезпечення для відшкодування витрат на реструктуризацію створюється  у разі наявності затвердженого керівництвом підприємства плану реструктуризації з конкретними заходами, строками їх виконання та сумою витрат, що будуть зазнані, й після початку реалізації цього плану.
Сума забезпечення визначається за обліковою оцінкою ресурсів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), необхідних для погашення відповідного зобов'язання, на дату балансу. Забезпечення для відшкодування витрат на реструктуризацію визначається за сумою прямих витрат, які не пов'язані з діяльністю підп., що триває.
Забезпечення використовується для відшкодування лише тих витрат, для покриття яких воно було створено. Аналітичний облік забезпечення наступних витрат і платежів ведеться за їх видами, напрямками формування й використання
Непередбачене зобов'язання - це: 1) зобов'язання, що може виникнути внаслідок минулих подій та існування якого буде підтверджено лише тоді, коли відбудеться або не відбудеться  одна чи більше невизначених майбутніх подій,  над якими підприємство не має повного контролю; або 2) теперішнє зобов'язання, що виникає внаслідок минулих подій, але не визнається, оскільки малоймовірно, що для врегулювання зобов'язання потрібно буде використати ресурси, які втілюють у собі економічні вигоди, або оскільки суму зобов'язання не можна достовірно визначити.
Такі потенційні непередбачені зобов’язання виникають при узгодженні минулих господарських операцій. Вони стануть реальними, якщо відбудеться або не відбудеться в майбутньому одна чи кілька невизначених подій, які можуть призвести до витрачання ресурсів; але повної впевненості щодо таких зобов’язань не існує. вони відображаються на за балансових рахунках за обліковою ціною.

7.4. Організація інвентаризації необоротних активів

Важ ливим моментом в організації бухгалтерського контролю за використанням основних засобів є їх інвентаризація. Вона проводиться згідно з "Інструкцією з інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів, розрахунків та інших статей балансу", затвердженою МФУ від 30.10. 98 р., №90 зі змінами та доповненнями. Згідно з нею інвентаризація основних засобів, зокрема будівель, споруд та інших нерухомих об'єктів проводиться не менше одного разу у три роки; бібліотечних фондів - один раз у п'ять років; інших основних засобів - не менше одного разу на рік.
Інвентаризація проводиться комісією (у складі якої повинно бути не менше трьох осіб), яка перевіряє правильність включення об'єктів до складу основних засобів; правильність нарахування амортизації; проведеної переоцінки (індексації). Для цього бухгалтерія повинна надати комісії інвентарні картки, технічну документацію на об'єкти, підтвердження права власності підприємства на них. Після ретельного вивчення облікової інформації члени комісії оглядають об'єкти в натурі з метою перевірки їх фактичної наявності у визначених розпорядчими документами керівника підприємства місцях експлуатації та встановлення їх придатності для подальшого використання за прямим призначенням. 3 цією метою складається інвентаризаційний опис основних засобів, до якого заносять їх повну назву, призначення, інвентарний та заводський номери, рік випуску (побудови), дату введення в експлуатацію, балансову (первісну) вартість.
Якщо під час інвентаризації встановлено нестачі або лишки необоротних активів, комісія бере від матеріально відповідальної особи письмове пояснення причин виникнення таких розбіжностей і надалі використовує їх для встановлення характеру лишків та нестач, для регулювання інвентаризаційних різниць та прийняття рішення про відшкодування нестач. Лишки, незалежно від причин їх виникнення, оприбутковуються на баланс підприємства. Нестачі в залежності від встановлення винних осіб або списуються на збитки (при умові, коли таких осіб не встановлено), або стягуються з винних осіб, якщо такі встановлені.
Розмір збитків від розкрадання, нестач, знищення (псування) НМА визначається за балансовою вартістю таких активів (за мінусом амортизаційних відрахувань), але не нижче 50% від балансової вартості на момент встановлення такого факту з врахуванням індексів інфляції, які щомісячно визначає Держкомстат, відповідного розміру ПДВ  та розміру акцизного збору за формулою (1):
Рз = [(Бв — А) х інф. + ПДВ + Азб.] х 2, 
де Рз — розмір збитків; Бв — балансова вартість на момент встановлення факту розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних активів; А — амортизаційні відрахування;  інф. — загальний індекс інфляції; ПДВ — розмір податку на додану вартість; Азб - акциз збір.

Організація інвентаризації власного капіталу та забезпечення зобов'язань полягає в підтвердженні сальдо по аналітичному обліку за кожним рахунком: учасником, засновником, кредитором. Тобто організацію інвентаризації проводять за відповідними документами та обліковими регістрами, вивчаючи обґрунтованість сум, що відображаються на таких рахунках та підтверджуючи реальність часток у статутному капіталі їх власників. Також встановлюються терміни виникнення зобов'язань підприємства перед власниками. Як правило, таку інвентаризацію підприємства проводять перед складанням річного звіту.
На кінець кожного звітного року необхідно перевірити відповідність вартості чистих активів величині статутного капіталу, а також розмір статутного капіталу з метою контролю правильності оцінки і відображення в обліку операцій з його зменшення або збільшення.
Крім того, в акціонерних товариствах необхідно перевірити організацію аналітичного обліку на рахунку 40 "Зареестрований капітал". При цьому встановлюється відповідність даних аналітичного обліку в розрізі видів (типів) розміщених акцій (з урахуванням реквізитів кожного випуску) даним установчих документів, змін і доповнень до них, звітів про випуск акцій.
Крім того, інвентаризації підлягають суми створених резервів (забезпечень зобов'язань), що переходять на наступний звітний рік - на оплату відпусток працівників, виплату винагород за вислугу років і за підсумками роботи за рік, на ремонт основних засобів та інші резерви, передбачені галузевими вказівками щодо складу витрат, що включаються до собівартості продукції (робіт, послуг). Правильність утворення і погашення сум резерву перевіряється за даними кошторисів і при необхідності в кінці року коригується.

Однією із таких складових, а також важливою умовою постановки чіткої організації обліку з кредиторами, є своєчасність розрахунків з ними. Для цього у бухгалтерії повинні бути складені відповідні графіки- календарі. Розробка та дотримання таких графіків сприятиме запобіганню порушень, пов'язаних з недотриманням строків або несплатою певного виду платежів.
Організація бухгалтерського контролю зобов'язань полягає не лише у перевірці дотримання наведених вище календарів та графіків сплати заборгованостей, а й у їх інвентаризації. Вона має свої особливості, зокрема, ті борги, які у системі бухгалтерського обліку не погасилися, бухгалтер їх відбирає, складає на них відомість та відправляє її кредиторам на підтвердження. Кредитори (представники бухгалтерії кредиторів) їх перевіряють і повідомляють письмово, які борги зараховані, а які не надійшли. Завдання бухгалтера, який перевіряв ці зобов'язання, терміново їх сплатити. Якщо він цього не зробить, то може отримати різного роду штрафні санкції, особливо якщо такими кредиторами є податкова адміністрація чи органи соціального страхування. Такі санкції можуть не лише зменшити прибуток підприємства, а й заробітну плату бухгалтера, який несе відповідальність за цю ділянку роботи.